Marie měla jen propojovat tečky na mapě a kreslit hloubkové profily oceánského dna
Jako žena se nemohla vydat na zámořskou vědeckou plavbu a podílet se na mapování oceánského dna
Mohla se věnovat jen nudné, monotónní pomocné práci, kterou její mužští kolegové nechtěli dělat
Nebýt přitom japonského útoku na Pearl Harbor v roce 1941, nemohla by dělat ale ani to
Výsledkem japonské rozpínavé politiky v Tichomoří byli totiž američtí muži ve velkém odváděni do války
Jenže válečná ekonomika se nemohla zastavit
A tak na jejich místa musely nastoupit ženy
Marie se tak dostala na studia geologie na Michiganské univerzitě, která ženám otevřela dveře
Válečné úsilí totiž vyžadovalo pokračovat v objevování nových nalezišť ropy a tím poskytovat drahocennou surovinu vojenské mašinérii.
Ropě je totiž jedno, jestli ji najde žena nebo muž
Pár let pomáhala hledat ložiska ropy v okolí Oklahomy, načež se v roce 1948 vydala na novou životní dráhu.
Odešla pracovat do New Yorku na Columbia University, kde měla za úkol pomáhat mužským absolventům s jejich výzkumem.
Přelom 40. a 50. let byla současně doba, kdy se americké armádě dostala do ruky nová hračka.
Výkonný sonar, který umožňoval námořnictvu neustále pinkat radarové vlny na oceánské dno a měřit dobu, za jak dlouho se odrazí zpět k lodi.
Když byl detektorem zaznamenán, na dlouhý list papíru se vypálila malinkatá tečka označující hloubku, ve které k odrazu došlo...
...zařízení na výzkumných lodí námořnictva podobných teček vypálila do nekonečného stohu papíru závratné množství.
Jenže samotné tečky nedávaly smysl
Aby smysl dávat začaly, bylo potřeba, aby je někdo zakreslil do map...
Neskutečně monotónní a nudná práce.
Kterou nikdo nechtěl dělat.
A když ji nechtěl nikdo dělat, co snazšího se dalo v tehdejší době udělat... než tu práci dát ženám.
Marie tak měla nový úkol.
"Jen holčičí řeči!"
Tato odpověď nezazněla z úst Bruce Heezena náhodou.
To, co mu Marie ukazovala, bylo totiž ve vědeckém světe tak trochu rouhání
Pohoří, které Marie objevila, totiž naznačovalo, že německý geolog Alfred Wegener měl se svým tvrzením z roku 1912 pravdu.
Teda alespoň trochu.
Na začátku 20. století si německý geolog všiml, že se fosilie tropických druhů nachází v zaledněné Antarktidě.
A také, že se fosilie stejných druhů nachází v západní Africe i východní části jižní Ameriky.
Jenže jak se tam mohly přes Atlantik dostat?
Rozvinul tak starší myšlenku, že některé dnes samostatné kontinenty byly kdysi dávno spojeny v jeden.
Přišel tak s teorií kontinentální driftu, která říkala, že se kontinenty mohou v čase pohybovat.
Skvělá myšlenka!
Za kterou dostal od svých tehdejších kolegů neskutečnou čočku
Nedokázal vysvětlit mechanismus, jak by se mohly kontinenty - ty obrovské bloky hornin, které se táhnou přes tisíce kilometrů - pohybovat po povrchu Země
Aby s nimi něco dokázalo pohybovat, to přeci nedávalo žádný smysl!
Marie tak svým objevem otevřela 13. komnatu geologie
Když Marie pohoří s výrazným příkopem uprostřed ve svých profilech spatřila, napadlo ji, že by se mohlo jednat o rozhraní mezi kontinenty.
A pokud by existovalo takové rozhraní... ano... už jsme jen kousek od toho, že by se kontinenty mohly pohybovat.
Marie Tharp se ale odbytím svého nadřízeného nenechala odradit.
Pokračovala ve spojování teček a ve shromažďování vícero dat potvrzující existenci záhadného pohoří na dně oceánu.
A pak jednoho dne spatřila výsledky práce kolegy Howarda Fostera a vše do sebe zapadlo...
Howarda, hluchého absolventa umělecké školy, najal Bruce Heezen proto, aby do mapy Atlantického oceánu zakresloval pozice řady zaznamenaných zemětřesení.
Když svou práci dokončil a výsledky šel ukázat Brucemu a Marii, oba nevěřili svým očím.
Pozice zemětřesení kopírovala pohoří
Byla to dokonalá shoda.
Kde Marie našla tisíce kilometrů dlouhé pohoří, tam se oceánské dno třáslo.
Mimo tento pás bylo otřesů jen poskromnu.
Bylo tak jasné, že mezi těmito jevy musí být souvislost
Marie tak dostala silný argument pro svou teorii, že našla rozhraní kontinentů
V létě 1953 uznal Bruce Heezen, že Marie měla pravdu - prostředkem Atlantikem se táhne tisíce kilometrů dlouhé pohoří.
Dnes ho nazýváme jako Středoatlantický hřbet a víme, že se v průměru litosférické desky na něm pohybují rychlostí 2,5 cm za rok cs.wikipedia.org/wiki/St%C5%99e…
Samotný objev hřbetu byla ve své době vědecká senzace, jenže Marie se nezastavila.
Pokračovala s kolegy v práci a vynášením dalších a dalších zemětřesení do mapy světa zjistila, že hřbet je součástí mnohem větší sítě.
Sítě, která má přes 60 tisíc kilometrů.
V roce 1957 dal Bruce Heezen přednášku na Prinstonské univerzitě, ve které závěry výzkumu shrnul. Významný geolog tehdejší doby, Harry Hess, si po přednášce stoupl a řekl, že Bruce otřásl základy geologie.
Bruce...
My ale víme, že jimi zatřásla Marie....
Jenže zatřást základy nestačilo.
Byla to natolik rouhačská myšlenka, že v komunitě byl vůči ní obrovský odpor.
Jacque Cousteau patřil mezi skeptiky. Rozhodl se proto vzít ponorku a na mořské dno v místech, kde se pohoří mělo nacházet, ponořit.
Čekal, že nenajde nic... jenže...
Jenže našel přesně to, co Marie ve svých datech viděla.
Našel podmořské pohoří.
Odpor proti objevu narůstal.
Bruce Heezen musel čelit odporu na své domovské instituci.
Ředitelem ústavu mu byl odepřen další přístup k podmořským datům.
A došlo na nejhorší.
Marie Tharp byla z místa na univerzitě vyhozena.
Bruce Heezen ale na svou kolegyni nezapomněl.
Po jejím nuceném odchodu ji Bruce znovu najal, tentokrát její výplata ale nešla z univerzitních peněz, ale z grantu od amerického námořnictva, který Bruce měl.
Marie tak ve své práci pokračovala... jen z domova.
V 60. letech pak dostala Marie a Bruce nabídku, která se neodmítá.
Časopis Naitonal Geographic se chystal umělecky ztvárnit mapu dna Indického oceánu. A společně s rakouským umělcem Heinrichem Berannem byla najmuta Marie a Bruce, aby zajistili vědeckou správnost díla.
Dílo spatřilo světlo světa v roce 1967 a sklidilo obrovský úspěch.
Povzbuzeni ohlasem veřejnosti se Marie a Bruce dali do další práce - chystali se nakreslit globální mapu oceánského dna.
Tohle veledílo bude vydáno v roce 1977 a bohužel vydání se Bruce už nedočká...
Zemře pár měsíců před tím na palubě nukleární výzkumné ponorky na náhlou srdeční zástavu.
Za mapu, která poprvé umožní spatřit rozhraní litosférických desek na celém světě, získá Marie a posmrtně i Bruce prestižní Hubardovo medaili.
A nesmazatelně se zapíší do historie geověd.
Svojí prací přispějí k objevu deskové tektoniky.
Konceptu, který dokáže vysvětlit vzhled naší planety i mechanismu pohybu litosférických desek.
Ale o tom třeba zase někdy příště... už je po desáté, takže čas končit.
Marie Tharp zemřela 23. srpna 2006 a za svůj objev a práci se jí během života dostalo řady uznání a ocenění. Geovědní komunita dnes výsledky její práce bere jako základní kámen současného pohledu na náš svět.
Pamatujete si, jak v roce 2022 po výbuchu tichomořské sopky Hunga Tonga–Hunga Haʻapai se tu vyrojila spousta účtů, které začaly tvrdit, že je nesmysl se snažit o snižování množství lidmi vypouštěných skleníkových plynů?
Pojďme se tak ohlédnout, jak tenhle "fakt" zestárnul... 🧵
Pro připomenutí.
Když 15. ledna 2022 došlo k hlavní explozi sopky, zakrátko se nad ní vzneslo skoro 60 kilometrů vysoké mračno tvořené sopečných prachem, plyny a vodní párou.
Odhaduje se, že bylo do atmosféry vyvrženo až 10 km^3 (!) nadrcených šutrů.
Ale není se co divit. Exploze to byla skutečně enormní. Pěkně je to vidět na proměně vzhledu pod mořem potopené části sopky.
Zničení stanice ztíží Rusku komunikace se svými satelity. Což znamená, že se jim budou nejenom hůře kontrolovat a ovládat, ale i to, že mohou začít zažívat úzké hrdlo na straně příjmu dat.
Což není optimální v době míru, natož v době války...